Защо си будна? Обяд е.
Преначертавам плановете.
Кармила ти е влязла в главата.
Трябва да действаме бързо, преди хората да контролират региона.
Не мисля, че ще го сторят.
Нямаме информация от столицата на Влахия.
Може да се подготвят. - Или всички са мъртви.
Не знам, затова трябва да го имам предвид.
Трябва да поспиш.
На изток ще стигнем езеро Балатон, преди да ни свършат воините.
Но на запад ще сме уязвими. - Спи.
Ленор трябва да убеди ковача, а тя само се разхожда с него.
Ще го убеди. - Трябва да е скоро.
Ела в леглото.
Оръжията, припасите.
Вече го направих по-рано.
Какво? - Въпрос на пари и време.
Изчислих го. - Изчисли това.
Трябват ни трупове, но и добитък.
Хектор може да преобрази хората от тук до Балатон.
Но така няма да има какво да ядем.
Да, но знаеш как съседите защитават границите си
срещу четирите ужасни вампирки в замъка.
С войници. - Нямат толкова много.
Плащат на наемници.
Войници, наемници, местни войски, каква е разликата?
Наемниците могат да бъдат купени от противниците с повече пари!
Но в това няма чест. - Не, но има пари.
Можем да унищожим противниците си и да се разпореждаме с наемниците.
Можеш ли да го сториш? - Беше проблем и го реших.
Може ли по-тихо?
Чувам ви през няколко стени и три, хъркащи момчета.
Не искам да знам.
Какво правите по обяд? - Работим по заговора ти.
Не е нужно, беше гениален.
Добро утро, лягам си.
Всички сме будни, може да пийнем.
Ще ми кажете какво правите със заговора ми.
Почакайте. Заговор ли го наричате?
Такъв е. - Грубо.
Но щом настояваш, ще пием.
Ще ти разкажем как догодина ще управляваме империя.
Ако Ленор се справи. - Сега вече ми трябва питие.
Мисля, че го е осиновила.
Не ни казва всичко.
Самотен е, иска да останем. - Убил е баща си.
Помощниците му са си тръгнали.
Сам е в мъртъв замък, охраняващ разрушен дом.
Не е честно, нали?
Отърва света от Дракула и това е наградата му.
Мисли, че го заслужава. - Самотата ли?
Убил е собствения си баща. Иска да бъде наказан заради това.
Въпреки, че не е имал избор. Вероятно е убил и Чо.
Най-малкото е умряла при атаката му срещу Дракула.
Сега домът ни е най-беззащитен.
Има толкова чудесни неща.
Може да стори много за нас, да ни даде бъдеще.
Тук е, защото това е най-близкото до смърт, без да се самоубива.
Да направим нещо за него. Да го наградим.
Може ли първо да дремна? Мозъкът ме боли от четенето.
Много си мързелив. - Не съм.
Пазя ресурсите си за важни усилия.
Като яденето ли? - Боже, изпуснахме ли обяда?
Алукард може пак да сготви.
И вечеря. - Още една ли?
Рано или късно отново ще трябва да приготвям храната си.
По-вкусно е, когато друг ти готви.
Все това повтарям.
Знам. Добре.
Обяд и вечеря. Да видим какво ще донесе нощта.
Мамка му.
Отново ли се разхождаш? - Не, изобщо.
Разтягам се, преди да изляза. Коленете ми не са същите.
Много време съм свит при чудесните ви книги.
Разбирам. - Наистина са чудесни.
Научих толкова много. - Какво си научил?
Вярвам, че предишните обитатели на това място
са имали голям интерес да се свържат със самия ад.
Искаш да кажеш...
И преди ли се е случвало?
В миналото.
Имало е опити да се отвори врата към ада тук.
Цялата сграда може да е омърсена. Тревожа се за здравето ти, Сала!
Започнах да кашлям и куцукам.
Не бива да сте тук. - Двама от нашите изчезнаха.
Работата ни тук почти приключи. - Не е достатъчно бързо, Сала!
Били са изложени на сатаничната отрова, просмукана в камъните.
Не можем да си тръгнем. - Трябва да бягате, Сала!
Да бягаме ли? - Точно така, игумене. Бягайте!
Защо не ми кажеш колко сте в манастира?
Закъснял си.
Не колкото преди, но повече от достатъчно.
Да не би да се изяждате там вътре?
Напускаме го от дни.
Само няколко, по един на ден.
Ходим в други градове, разпространяваме слуховете.
Като инфекция. - Като евангелисти.
Предаваме знанието и плана.
Ще доведем ада в тази изоставена Земя.
Това ли е планът на Сала? - Планът е на посетителя.
Говореше ни. Чухме гласа му в главите си.
Оттогава всичко стана ясно.
Наистина ги е подлудило. - Монасите може да са жертви.
Нощните създания правят магии. Може би е объркало съзнанието им.
Под манастира има нощно създание.
Не са го убили, а са го скрили. - Секунда.
Продължавай. - Манастирът е в руини.
Подозирам, че е омърсен.
В мазето има нощно създание, а около него изрисувани символи.
Коридорът е в това мазе. - Живо ли е?
Да, дори не усетих да го боли.
Близостта му с коридора е подозрителна.
Мисля, че чака.
Сала и хората му имат план, включващ алхимичните символи.
Онези, които сме виждали ли? - Да, но обединени!
От книгите в манастира липсват страници.
Употребата на алхимия наистина е очарователна.
Игнорирали са най-доброто от книгите в манастира.
Двама, преминали през смърт и прераждане, се обединяват в Ребисът.
Върховната цел, а не са се сетили. - Сен Жермен, съсредоточи се.
Да, разбира се.
Пропиляна възможност алхимията да бъде завършена!
Можеше да спаси света! - Да опитаме да спасим този град.
Чувствам, че бях привлечен тук.
Да открия Безкрайния коридор и да постигна целта на философията.
Да бъда герой.
От дискретно и почтително разстояние.
Обречени сме. - Не сме.
Сайфа, преведи ми глупостите на този идиот.
Нямам достатъчно информация.
Манастирът е омърсен и работят с живо нощно създание.
Научило ги е на магия. - За съжаление, възможно е.
Ще се справим със създанието. Не искам да се боря с луди монаси.
Ще събера хората си малко по малко. Не искам Сала да се усети.
Нападаме по залез, когато всички са по домовете си.
Сайфа и Сен Жермен ще са под манастира с мен.
Хората ти да стоят далеч.
Направете път и ангажирайте монасите.
Имаме ли време до залез?
Градът е мой. Ще правите, каквото казвам.
Трябват ни стратегия и повече хора.
Ще го направим, както трябва. Ще започна подготовката.
Защо да слизам с вас? Изпуснах тази част от епичния план.
Защото има нощно създание между теб и Безкрайния коридор.
Да? - Ще имаме само един шанс.
Ще отвориш Коридора. - Опасявам се, че не разбирам...
Почакайте! Всъщност...
Помагате ли ми? Добри сте.
Не е нужно да драматизираме. - Много съжалявам.
Не съм свикнал да са добри към мен без причина.
Достатъчно, по-тихо. Не искаме да ни чуят.
Един се опита да изрита котка, а той му счупи крака на три места!
Не постъпваш така с котките, нали? - Чух три счупвания.
Котката не пречеше на никого. Те просто си живеят.
Показа ни истината.
Слушахме и се подготвихме.
Разпнахме те, както пожела.
Дадохме ти време за медитация, както поиска.
Бог е изоставил Земята.
Трябва да върнем Дракула. Това искаш.
Този, който те е създал, би искал същото.
Правим го в името на посетителя си.
И в името на ковача му - Айзък.
Когато слънцето залезе,
ще сторим това, което трябва.
Оръжейната е красива.
Очаквах повече вълшебни оръжия.
Баща ми бе изкусен магьосник.
Бе толкова силен, че считаше вълшебните оръжия за непотребни.
Предпочиташе обикновени предмети.
А ти? - Нямам твърдо мнение.
Магията и науката са страни на една монета.
Сигурен ли си, че не може да мръдне? - Да.
Премълчаваш ли нещо? - Не.
Щеше ли да ни кажеш, ако премълчаваше нещо?
Моля?
Има части от замъка, които избягваш да ни покажеш.
Неща, за които не говориш. - Замъкът е голям.
Пълен е с материали от векове като трезора.
Имаме достатъчно време, нали?
Да.
Добре.
Кой е гладен?
Падна ли нощта?
Не ме чу да влизам. - Не.
Имаш миризма. Като на жасмин и вино.
Добра ли е книгата?
Не бях забелязал пръстена. - Всички носим пръстени.
Всички ли? - Четирите.
Кармила, Морана, Стрига и аз.
Сигурно има неприятна причина и ще съжаля за питането.
Глупчо. Виж, черното и червеното.
Нощта и кръвта. Това ни свързва.
Пръстените са знак на вярност една към друга.
Това е...
"Хубаво" не е точната дума. - Хубаво е.
Различен аспект на всички ви.
Като тази книга.
Да, вълшебна е, но също така...
Как да го опиша?
Вампирската философия е очарователна.
Вече не сме ли чудовища? - Не съм го казал.
Хайде, признай си.
Признавам, че има дълбочина...
Как го наричате? Вампирската култура.
Има идеи за физическото присъствие в света.
Важността на почвата, пейзажа и съществуването.
Същинска философия. Удивително.
Браво.
Имам философски въпрос към теб.
Добре.
Дипломацията е трудна, когато единият е в клетка.
Съгласен съм. - Дипломацията е компромис.
Получавам нещо, ти също.
Не получаваме всичко, но сме доволни.
Привлече вниманието ми. - Дори не можеш да си тръгнеш!
Нищо не получаваш!
Имам цялата власт, а ти си красавец в кутия.
Красив ли съм? - Не изглежда честно.
Какво става? - Цял ден мисля за това.
Теб тук долу.
Какъв е въпросът, Ленор? - Какво искаш?
Да съм свободен. - Знам.
Само за това мисля. Само това мога да сторя за теб.
Няма да ме освободиш. - Не.
Вярна съм на сестрите си, за да те освободя, красавецо.
Би било откровено предателство.
Ела да седнеш.
Сам няма да оцелееш и ден. - Не е вярно.
Напълно вярно е и бих умрял почти веднага.
Имаш само едно предимство в тези преговори.
Не съм сигурен, че е предимство. - Харесвам те.
Не очаквах да го чуя. - Какво мислеше, че е предимството?
Искаш да правя магията си, за да създам армия за Кармила.
Това ли? През деня подслушах Морана и Стрига.
Могат да купят наемници за армията. - Не разбирам, Кармила отказа ли се?
Разсейва се. Нарича го бремето на гения.
Може да избягаме и няма да забележи с дни.
Предана съм към сестри си, но това, което правим, е грешно.
Можем просто да си тръгнем, ако искаш да бъдеш с мен.
Чудех се как се отваря Безкрайния коридор.
Ужасяващ акт на волята.
Комбинация от древно знание и саможертва на нещо от душата ти.
Невъзможно е да го контролираш с точност.
Но ще се справиш.
Възстановявах се година от последния път.
Сигурно ли е, че монасите не знаят, че входът е там?
Да, невидим е за човешкото око. Затова ми трябва бижуто.
Мисля, че направихме ужасна грешка.
Сала! Игумен Сала!
Когато бе обикновен църковник, толерирах влиянието ти върху хората.
Като стана полудял отшелник, избягващ хората, отново замълчах.
Стига вече.
Ще напуснете манастира. Хвърлете оръжията си на излизане.
Сала, знам, че си омърсил манастира.
Бог не е в този дом. Вече нямаш закрила.
Всички излизайте! Веднага!
Или ще дойдем за теб, Сала!
Време е!
Превод: Koen http://subs.sab.bz