5 САНТИМЕТРА В СЕКУНДА
ПЪРВА ЧАСТ
Казват, че е 5 сантиметра в секунда. - Така ли? Кое?
Скоростта, с която пада вишневият цвят: 5 сантиметра в секунда.
Май знаеш доста неща, Акари.
Не ти ли напомнят за снега? - Предполагам.
Почакай!
Акари! - Такаки!
Ще ми се да прекараме заедно и следващата пролет.
ЕСЕНЦИЯ ОТ ВИШНЕВ ЦВЯТ
Скъпи Тоно, прости ми, че не съм ти писала отдавна.
Времето тук е горещо, макар и не колкото в Токио.
Понякога изпитвам носталгия по знойното токийско лято.
Асфалтът, който сякаш се топи, искрящите небостъргачи в далечината
и приятния хлад на магазините в метрото.
Последната ни среща бе в края на срока.
Мина половин година оттогава. Такаки...
дали ме помниш все още?
Здравей, Такаки!
Благодаря за отговора. Наистина ме зарадва.
Есента наближава. Листата са много красиви.
Вчера за пръв път си облякох пуловер.
Тоно! - Семпай.
Това да не е любовно писмо? - Не.
Съжалявам, че те оставих сам.
Няма проблем, почти приключих. - Наистина ли ще се местиш?
Да, през следващия срок. - Къде?
В Кагошима, заради нашите. - Разбирам. Ще ни липсваш.
Днес започваме по-рано. Затова ти пиша от влака.
Наскоро си подстригах косата. Няма да повярваш колко е къса.
Ако се срещнем, едва ли ще ме познаеш.
Прибрах се. - Добре дошла.
Вероятно и ти се променяш.
При нас е доста студено. А при вас как е?
Тук не спира да вали
и ми се налага да нося дебели дрехи.
В Токио още ли не е заваляло? Въпреки че се преместих,
продължавам по навик да гледам прогнозата за Токио.
Не ми се стои вкъщи, но няма да е лошо скоро да завали.
Някога ходили ли сте в Точиги? - Къде?
В Точиги. - Не.
Как се стига дотам? - Знам ли. С експресния влак?
Далеч е.
Резервите! - Да!
Последни три обиколки! Давайте! Давайте!
Разбрах, че този път ти ще се местиш.
От малки сме свикнали с това,
но, все пак, Кагошима... Наистина е далече.
Няма да можем да се срещаме, както преди.
Тази мисъл ме кара да се чувствам самотна.
Пази се, Такаки!
Скъпи Такаки!
Очаквам с нетърпение срещата ни на 4-ти март.
Измина година, откакто се видяхме за последно. Малко съм притеснена.
Знам една огромна вишна. Обзалагам се, че през пролетта
вишневите цветчета ще падат с 5 сантиметра в секунда.
Надявам се, че на този ден пролетта ще дойде заедно с теб.
Ще излезем ли някъде? - Но навън вали...
Дават го да премине в сняг.
Възможно е. Все пак е март. - Да, прав си.
Да хапнем нещо? Например в Шимокита?
Тоно, чакат ни упражнения.
Знаеш ли, днес няма да мога.
Заради местенето ли? - Нещо такова. Съжалявам.
Чудесно е, че ще дойдеш,
но пътуването е дълго, затова бъди внимателен.
Както обещах, ще те чакам на гарата в 19 ч.
В деня на срещата ни, заваля първият сняг.
Такаки, виж това коте. Казва се Чоби.
Често ли се навърта тук? - Изглежда днес е сам.
Какво стана с Мими? Самотен си без нея, а?
Как беше книгата? - Много увлекателна.
Прочетох страшно много за една нощ.
Докъде си стигнала? - До появата на Аномалокарис.
Камбрийския период!
Харесват ми как изглеждат халюциногените.
Да, сигурно. - Кой е твоят фаворит?
Опабиния. - Онази с петте очи ли?
С Акари идеално се допълвахме.
Година, след като се преместих в Токио,
Акари се прехвърли в същия клас.
За разлика от повечето деца, предпочитахме библиотеката
пред игрището.
Много скоро станахме приятели.
Заради това останалите често ни закачаха.
Докато бяхме заедно обаче, неща като тези не ни плашеха.
Надявах се, че ще продължим да учим в една и съща гимназия.
Точно както досега.
Последна спирка - Шинджуку.
Слизащите пътници да се прекачат на метрото по линията Кейо.
За пръв път идвах сам на станция Шинджуку.
Маршрутите, по които щях да пътувам, също бяха нови за мен.
Сърцето ми биеше силно.
Щях отново да видя Акари.
Как мина с момчето? - Кое момче?
Наближаваме Мусаши-Урава.
Предстои да изчакаме експресния влак.
Влакът ще спре за четири минути, за да бъде свързан с експреса.
Съветваме пътниците, които бързат...
Обажда се Шинохара.
Там ли е Такаки?
Акари е.
Сменяш училището?
Ами гимназия Нишчи? Толкова се труди, за да те приемат.
Казаха ми, че ще трябва да уча в Точиги.
Съжалявам.
Не, няма за какво да се извиняваш.
Поисках да пътувам от къщата на леля ми в Кацушика,
но ми казаха, че не може, докато съм още малка.
Разбирам. Всичко е наред.
Всичко е...
Съжалявам.
Докато притисках слушалката до ухото си,
можех ясно да почувствам болката на Акари,
но бях неспособен да й помогна.
Терминалът, на който слязох, беше претъпкан с прибиращи се хора.
Обувките на всички бяха подгизнали от снега.
Мразовитият въздух бе изпълнен с позната миризма на сняг.
Внимание, до всички пасажери!
По метеорологични причини, влакът по линията Уцуномия
ще пристигне с 8-минутно закъснение.
Молим да ни извините за причиненото неудобство.
Дори не се бях замислял за вероятно закъснение на влака.
Неспокойствието ми внезапно се усили.
Влакът закъснява с 10 минути заради силния снеговалеж.
Молим да ни извините за причиненото неудобство.
Малко, след като подминахме станция Омия,
околните сгради се изгубиха от поглед.
Следваща спирка: Куки.
Молим да ни извините за късното пристигане на тази станция.
Пасажерите за влака Тобу-Иседзаки да се придвижат към изход 5.
Заради закъснението на следващия влак,
ще останем тук за 10 минути.
Молим да ни извините за причиненото неудобство
и ви благодарим за разбирането.
Съжалявам. - Закъснението на следващия влак,
налага да останем тук за 10 минути.
Молим да ни извините за причиненото неудобство.
Станция Ноги.
Отново молим пътниците ни за извинение.
Налага се да изчакаме пристигането на следващия влак.
Благодарим ви за разбирането!
Гарите ми се струваха безкрайно отдалечени,
а престоят на всяка от тях - невероятно дълъг.
Зимната пустош оттатък прозореца,
едва нижещото се време и болезненият глад
постепенно изцеждаха силите ми.
Уговореният час отмина. Акари сигурно бе започнала да се безпокои.
В деня, когато ми се обади,
тя бе много по-разстроена от мен,
но така и не намерих думите, с които да я утеша.
Почувствах се ужасно засрамен.
Изглежда е време за сбогуване.
Получих първото й писмо шест месеца по-късно.
Беше през първата ми година в прогимназията.
Помня всяка една дума от него.
Две седмици преди да се срещнем, започнах да й пиша писмо.
В него събрах всички неща, които не смеех да й споделя.
Бяха толкова много.
Молим да ни извините за неудобството.
Влакът ще продължи към Уцуномия.
Ояма.
Пътниците, пътуващи с влака за Тохоку, да се прекачат тук.
Пътниците за влака към Мориока да се придвижат към първи перон.
Пътниците за влака към Токио да се придвижат към пети перон.
На вниманието на всички пътници! Заради снеговалежа,
влакът от Рьомо се движи с голямо закъснение.
Надяваме се да ни извините за причиненото неудобство.
Молим ви да изчакате, докато влакът пристигне.
Не ми оставаше друго, освен да продължа напред.
Влакът Ашикага-Маебаши ще замине за Такаши от 8-ми коловоз.
Внимание, до всички пътници!
Заради снежната буря, влакът временно ще спре.
Молим да ни извините, че не можем да спазим нормалния график.
Повтарям: заради снежната буря, влакът временно ще спре.
Молим да ни извините, че не можем да спазим нормалния график.
Как си, Такаки?
Днес започваме по-рано. Затова ти пиша от влака.
Акари, както си я представях, бе винаги самотна.
Влакът остана замръзнал в бялата пустош
в продължение на два часа. Всяка минута бе като цяла вечност.
Сякаш нарочно, времето бе почти спряло.
Имах сили единствено да стисна зъби, за да не заплача.
Акари...
Моля те, кажи ми...
Кажи ми, че си се прибрала вкъщи!
Влакът Ашикага-Маебаши пристига на 3-ти коловоз.
Ще направим временен престой.
Акари?
Превъзходно е. - Наистина ли? Съвсем обикновен чай.
За пръв път опитвам такъв. - Невъзможно. И преди си пил.
Наистина ли? - Наистина.
Следващото ястие съм го правила аз, но не знам дали се е получило.
Опитай, ако искаш. - Благодаря!
Много съм гладен.
Как е?
Най-вкусната оризова топка, която съм опитвал.
Преувеличаваш. - Истина е!
Сигурно, защото си много гладен.
Мислиш ли? - Да.
И аз ще си взема малко.
Скоро ще се местиш, нали?
Да, идната седмица. - Кагошима, а?
Далеч е. - Да.
Точиги също. - Не можеш да се прибереш.
Затваряме гарата. Няма повече влакове.
Добре.
Внимавайте на път за вкъщи. - Да.
Виждаш ли онова дърво?
От писмото ли? - Да. Вишната.
Не ти ли напомня за снега?
Да.
В онзи момент...
сърцата ни се сляха в едно.
Изведнъж целият ми живот придоби нов смисъл.
Обзе ме тъга.
Близостта на Акари, нейните чувства...
Как следваше да се отнеса с тях, как да ги разбера?
Нямах отговор.
Знаех, че бе невъзможно да бъдем завинаги заедно.
Неясното бъдеще...
бе застрашително надвиснало над нас.
Но тогава обхваналата ме тревога напълно се стопи.
Остана единствено чувството от нежните устни на Акари.
Прекарахме нощта в малка колиба насред полето.
Загърнати в едно старо одеяло, продължихме да си говорим,
докато умората не ни надви.
На сутринта отново се качих на влака.
С Акари се разделихме.
Такаки...
Такаки, знам, че ще се справиш. Сигурна съм в това!
Благодаря ти.
Акари, ти също ще успееш! Обещавам да ти пиша!
Така и не казах на Акари, че бях изгубил писмото, което й написах.
Защото след онази целувка, целият ми свят се бе преобърнал.
Исках единствено сила да я защитавам.
Мислейки за това,
продължих да се взирам в пейзажа, отвъд прозореца.
КРАЙ НА ПЪРВА ЧАСТ
ВТОРА ЧАСТ
КОСМОНАВТ
Канае, ще дойдеш ли след училище? - Да. Може ли?
Да, но гледай да си научиш хубаво. - Добре.
Добре!
Добро утро.
Днес си подранил.
Ти също. Идваш от плажа, нали?
Да. - Тренираш усилено, а?
Нищо подобно...
До скоро, Тоно. - Да.
Време е да вземеш решение. Срокът е до понеделник.
Не забравяй да го обсъдиш с вашите.
Сасаки ще кандидатства в Токио.
Мислех да се запиша в колежа в Кумамото.
Ами ти, Канае?
Ще си потърсиш ли работа?
Изобщо не си мислила за това, нали? Само за Тоно, а?
Той сигурно си има приятелка. - Невъзможно!
Как върви? - Чудя се къде бъркам.
Не се тревожи. Скоро ще се научиш да сърфираш.
Радвам се, че си спокойна. - Защо бързаш толкова?
Няма да успея да му кажа преди завършването.
Благодаря, сестричке.
Мога да те закарам. - Не, ще се прибера сама.
Сумида, прибираш ли се? - Да. И ти ли?
Да. Искаш ли да вървим заедно?
Ако имах кучешка опашка,
сега сигурно щях да я въртя напред-назад от радост.
"Добре, че не съм куче" - помислих си тогава.
Почувствах се като глупачка.
Въпреки всичко, бях щастлива в компанията на Тоно.
Още от самото начало
Тоно бе по-различен от другите момчета.
Казвам се Тоно Такаки. Често се местя,
но за първи път съм на този остров. Радвам се, че съм тук.
Започнах да си мечтая как двамата учим заедно.
Постарах се да ме приемат в същата гимназия.
Ала всеки път, щом го зърнех, усещах как все повече се влюбвам.
Това чувство ме объркваше.
Същевременно бях толкова щастлива, че забравях всичките си тревоги.
Пак ли взимаш това? - Да, харесва ми.
Винаги ли избираш толкова дълго? - Да.
Ще те изчакам отвън.
Само това, ако обичате. - 90 йени.
Благодаря.
Какво си взе?
Тоно често изпращаше имейли до някого
и всеки път ми се искаше да бяха адресирани до мен.
Защо мислех за това непрекъснато?
Кабу, прибрах се! Какво, не ме ли позна?
Сумида Канае от клас 3-1.
Моля да се явите при директора.
Това не беше ли приятелката ти? - Не ми е приятелка.
Само ти не си предала декларация. - Съжалявам.
Знаеш ли, по този въпрос трябва да си по-решителна.
Говори ли с г-ца Сумида?
Не. - Ако ти е трудно да избереш,
защо не кандидатстваш в някой местен колеж?
Но...
Сестра ми няма нищо общо.
Въпреки голямото ми старание,
не се справях нито със сърфинга,
нито с момчето, което запълваше мислите ми.
Благодаря. - За нищо. Довиждане.
Всеки път, когато се оказвах до Тоно,
сърцето ми се свиваше.
Тоно!
Сумида? Как ме намери?
Видях скутера ти и реших да дойда. Имаш ли нещо против?
Не, радвам се да те видя.
Днес не те видях на паркинга. - И аз теб.
Понякога е толкова мил, че ми иде да заплача.
Къде смяташ да кандидатстваш? - В няколко токийски университета.
В Токио? Предположих, че ще кажеш така.
Защо? - Винаги ми се е струвало,
че искаш да избягаш далеч. - Ами ти?
Аз дори не знам какво ще правя утре. - Мисля, че това важи за всички.
Дори за теб ли?! - Разбира се.
Не ми приличаш на колеблива личност. - Напротив, доста съм нерешителен.
Обикновено едва успявам да се концентрирам.
Ясно. Така било значи?
Хартиен самолет?
Невероятно!
Казват, че лети с 5 километра в минута.
Отива към космодрума в Минамитане.
Отдавна не е имало изстрелване.
Да. Очаква се да напусне границите на Слънчевата система.
Трябва сериозно да си поговориш с Канае за бъдещето й.
Знаеш колко е разсеяна. - Ще се справи. Вече не е дете.
Аз бях същата.
Чу ли това, Кабу? И Тоно е неуверен.
Също като мен.
Едва ли някой може да си представи по-самотно пътешествие от това.
Да си пробиеш път през непрогледния мрак,
без да срещнеш никого,
но вярвайки, че някъде в безкрайната бездна
ще разкриеш тайните на Вселената.
Чудя се колко далеч е пределът?
Колко далеч можем да стигнем?
Кога ли започнах да пиша съобщения, които така и не изпращах?
Канае, избра ли вече?
Не, но не се притеснявам. Взех решение занапред
да давам най-доброто от себе си. Тръгвам!
Скоро след това преминаха няколко циклона,
които значително охладиха времето на острова.
Вятърът, люлеещ тръстиките, стана доста мразовит.
Облаците се издигнаха високо, а формата им изтъня.
Започнахме да обличаме якета.
Когато най-накрая успях да хвана вълната,
лятото си бе отишло.
Очаква се ясно време
и скорост на вятъра до 8 метра в секунда.
Сасаки е признала на Ямада! - Не съм изненадана.
Канае, изглеждаш доста щастлива. Да не е станало нещо с Тоно?
В онзи ден се канех да призная на Тоно!
Ако не му го кажех тогава, никога нямаше да събера смелост.
Сумида?
Тоно...
Прибираш ли се? - Да.
Добре. Да вървим заедно тогава.
Избра толкова бързо? - Да.
Какво има?
За мен...
Не...
Съжалявам, няма нищо.
Не иска ли да запали? - Да, странно.
Не става ли? - Да.
Май съединителят е сдал багажа. Правен ли е ремонт?
Да, от сестра ми.
Имала ли си проблеми при ускорение? - Понякога.
Предлагам да го оставим тук.
Ще повървим пеша.
Мога да се прибера и сама. Ти върви без мен.
Не е толкова далеч, а и предпочитам да походя.
Тоно, моля те...
Какво има? - Съжалявам, нищо ми няма.
Съжалявам. - Сумида...
Умолявам те...
Спри да бъдеш толкова мил с мен!
Преследвайки най-смелите си мечти
хората са успели...
да изстрелят нещо с подобни размер и тегло в небето.
Започнах да разбирам защо Тоно
бе по-различен от другите момчета.
Внезапно осъзнах,
че той никога нямаше да отговори на чувствата ми.
Затова не му признах.
Въпреки че беше толкова внимателен...
Тоно винаги се взираше в нещо отвъд мен.
В нещо много по-далече.
Не можех да му дам онова, за което копнееше.
Независимо от това, бях сигурна,
че и занапред
щях да съм същото безнадеждно влюбено момиче.
И така, мислейки отново за него, заспах със сълзи на очите.
КРАЙ НА ВТОРА ЧАСТ
ТРЕТА ЧАСТ
За момент ми се стори,
че познавам тази жена, както и тя - мен.
Пристига последният влак по линията Чуо-Собу, пътуващ за Токио.
Трябваше да останеш поне до Нова година.
Знам, но имам милион неща за вършене.
Разбирам. Да му готвиш вкусно, чу ли?
Обаждай се, ако изникне някакъв проблем.
Добре. Ще се видим на сватбата само след месец.
Студено е. Моля ви, прибирайте се.
Вчера ме споходи сън.
И двамата бяхме все още деца.
Сигурно е заради писмото, което открих вчера.
Мизуно-сан. - Да?
Ще дойдете ли на оперативката? - Да.
С времето, носталгията се натрупва на най-неочаквани места:
в огрените от слънцето завивки, четката за зъби в банята
и списъците с обаждания в паметта на телефона.
"Все още те обичам" -
това ми написа в онзи имейл момичето, с което съм от 3 години. -
"Но дори да си бяхме разменили още хиляда съобщения,
сърцата ни навярно нямаше да се сближат дори със сантиметър".
През всичките изминали години исках да продължа напред,
за да докосна онова, което не успях да достигна.
Затова потърсих изход,
вглъбявайки се в работата си.
Една сутрин осъзнах, че сърцето ми е пресъхнало
и е останала само болката.
В момента, в който проумях
колко студен и безчувствен съм станал,
разбрах, че не мога да продължавам така и напуснах работа.
Вчера сънувах.
Беше сън от далечното минало.
В него, двамата с нея отново бяхме на 13
и вървяхме през снежно поле, простиращо се до самия хоризонт.
В далечината блестяха светлините на сгушените къщи
и единствено стъпките ни оставаха по мекия, снежен килим.
Тогава двамата си пожелахме
да погледаме падащият вишнев цвят
отново заедно.
Винаги търся твоя силует...
на отсрещния перон, на улицата под балкона.
Въпреки, че зная - там те няма.
Сбъдваха ли се желанията, сега щяхме да сме заедно.
Всичко бих направил,
на карта всичко бих заложил, ако можеше да те прегърна.
Ако исках само да измамя тази самота, всеки странник би те заменил.
Но щом звездите надвиснат във нощта, разбирам колко съм се лъгал.
Още веднъж - не избледнявайте сезони!
Още веднъж - мечтая си до теб да повървя.
Винаги търся твоя силует...
на пресечката на улицата, нощем, сред мойте сънища.
Въпреки, че зная - там те няма.
Сбъдваха ли се желанията, сега щяхме да сме заедно.
Всичко бих направил,
бих ти казал "обичам те", както никога не сторих.
Спомени за лятото край мен се завихрят,
ударите на сърцето ти как внезапно затихват.
Винаги търся теб, търся твоя силует.
Сред утрото на града, на гарата в Сакураги.
Въпреки, че зная - там те няма.
Сбъдваха ли се мечтите, сега щяхме да сме заедно.
Всичко бих направил, на карта всичко бих заложил,
ако можеше да те прегърна.
Все се оглеждам за теб, дори за малка частица -
докато пазарувам, на ъгъла щом вестник купувам,
макар да зная - там теб те няма.
Ако случваха се чудеса, бих ти показал още на мига,
новото начало, което ни очаква.
Бих ти казал "обичам те", както никога не сторих.
И така накрая осъзнавам как диря твоята усмивка -
в прелеза на влака или докато експреса чакам.
Макар да зная - там теб те няма.
Ако можеше да повторя живота си, щях да остана до тебе завинаги
и за нищо повече нямаше да моля -
освен теб, друго не желая.
Режисьор МАКОТО ШИНКАЙ
Превод и субтитри: Ragnos & mike
Специални благодарности на bayana за превода на песента!
Благодарим ви, че гледахте с нас! www.easternspirit.org
Eastern Spirit ® 2010